О, бейби!
Бебчето знае да лети.
ГДП Едуардс. Зуум 3.5. Извънредна ситуация.
Страйкър 1. Пожар в десния двигател. Приемам.
Страйкър 1.
Как ме чувате? Двигателят гори.
Контролното табло пуска искри. Огънят е навсякъде.
Вземете нужните мерки. Как ме чувате, Страйкър 1? Приемам.
Моля да ми разрешите принудително кацане.
Страйкър 1. Завой надясно. Курс 165 към писта 18.
Разбрано. Ще направя всичко възможно.
Хайде, бебчо, хайде! Нагоре!
Пилотът да излезе.
А сега да проверим машината.
Повече няма да те покривам. Не искам да те събират по пистата с лъжица.
Имаш нужда от помощ. Ти си болен! - Самолетът не беше наред!
Ти не си в ред, не самолетът! - Ще го поправят.
ЛОРИ СИНГЪР
МАЙКЪЛ ИЙСТЪН
АНТЪНИ ХЕД В РОЛЯТА НА САМПСЪН
VR.5
ДА СЕ ИЗПРАВИШ СРЕЩУ ОГЪНЯ
Не съм диетолог, Сид. - Е, и?
Но дори и аз знам, че само на кафе не се живее.
Разтворимо.
Не пипай, Дънкан, тук всичко е подредено!
Това са записките на баща ми.
Извинявай. - Знаеш ли, толкова съм близо... близо...
До кое, до нервна криза? Знам как стават тези неща.
Веднъж се опитах да прочета всичките 6 тома на "Историята на Втората
световна война" на Чърчил. По едно време я чух да ми говори.
Трябва да те измъкна от бърлогата ти, навън, при слънцето и при птичките.
Гледам те и си мисля за един вид сляп и безног гущер.
Ясна си ми.
Татко, нали това е за мен? - Не, за мен е.
Може би е за теб. А може би - за теб.
Когато пораснете.
НА ДЪЩЕРИТЕ МИ. ДЖОУЗЕФ БЛУМ
Сканиране на изображения
Толкова ли е трудна за разшифроване тетрадката на баща ти?
Ти ми кажи. - Надявах се, че геният му ще бъде по-близък до теб.
На баща ми му бяха нужни години, за да завърши тази книга
и ще ми е нужно време, за да я разшифровам.
Наистина смятам, че се нуждаеш от почивка. Движиш се в кръг.
Какво си намислил? - Нещо, което ще те разсее.
Казва се Ланс Джексън. Той е военен летец-изпитател.
Изключителен кадър. Но страда от нервно разстройство.
Постоянно му се струва, че самолетът му гори.
В психиатрия ли е?
Да. А скоро и ти ще бъдеш там.
Ето ти и легенда: като малка си преживяла автокатастрофа, в която са загинали
баща ти и брат ти.
Доста близо е до истината. - Като всяка добра легенда.
Подробностите са тук.
А не може ли да минем само... като използвам телефона?
Той е психически неуравновесен. Не можеш просто така да скочиш в подсъзнанието му -
с двата крака. Колкото по-отблизо си общувате, толкова по-добре ще знаеш
какво точно търсиш. Чакам те долу.
Побързай, Сидни.
Здрасти, Дънкан. - Това е наша наследствена черта:
моят правуйчо по майчина линия, Морис, винаги дрънкаше глупости, когато се хранеше.
Хората често ми казват, че трябва да ме затворят в лудница.
Трябваше да се досетя.
Няма да е зле, ако я наглеждаш.
Сидни? Аз съм д-р Хърст и ще бъда Ваш... екскурзовод.
Тук така наричат психиатрите в групата от крило Б.
Крило Б? - Това е групата на доброволно постъпилите.
Вие ще живеете и работите с тях по време на пребиваването Ви тук.
Ние бихме желали нашите пациенти да минават курса на лечение заедно с хора,
които имат сходни на техните проблеми и с които те биха намерили общ език.
И, както сама ще се убедите, някои от пациентите ни имат нужда от повечко внимание.
Наричам това място "Южен бряг по време на час пик". В спалните помещения е
относително по-спокойно.
Денонощно съм на Ваше разположение. Решението Ви да дойдете тук е смело
и наш дълг е да Ви помагаме с каквото можем.
А защо са тук тези пациенти? - Това е отделението на ПТС -
посттравматичния стрес. Повечето от нашите пациенти имат проблеми с травми
от миналото - или с такива, за които си спомнят, или с потиснати.
По-късно ще си поговорим за това на срещата на Вашата група в 11 часа.
Предлагам дотогава да се отпуснете и да си починете от пътя.
Благодаря.
Винаги е едно и също: неясни спомени, тъмна стая и някой, който се приближава.
Опитайте се да си спомните кой е този човек.
Не мога. - Можете ли да си спомните стаята?
Тъмна стая. Кръг от светлина.
Те са няколко.
Кои са тези "те"?
Стоят в кръг и един от тях постепенно се приближава до мен.
Как изглежда този човек? - Тъмно е и...
Той... - Кой "той"?
Той... Той... - Опитайте да си спомните.
Той ме сграбчва, измъчва ме и той... той...
Държеше се смело на срещата. - Дали съм бил смел или напълно превъртял,
честно, не знам кое от двете. Ще се пръсна.
А ако не успееш да си спомниш? - Нямам избор, важно е - ако искам да летя някога пак.
Отдавна ли летиш? - Може да се каже, още отпреди да се родя.
Това е доста отдавна. - Баба ми служеше във ВВС
по време на Втората световна война. Изпитваше самолети след ремонт.
Баща ми летя, летя и кацна на генералското място.
Ще се поразходя. До после. - Добре.
Ще се видим.
Тихо, тихо, тихо. Ей, Сид... Победих! - Тук всички са победители.
Върви при своите, хвани ги. - Нали ти казах да не мърдаш от къщи,
за да мога да се включа към виртуалната реалност!
Мога да бъда и дружка на извънземните, и асистент на шпионите...
Радвам се, че си тук. Бях започнала да изперквам.
Помниш ли какво беше казал Платон: неиз- следваният живот не си струва да бъде живян.
В неговия случай може и да е било така.
Макар че... при толкова много операции твоят компютър явно е забил.
Нападнали са Ланс. Трябва да попадна във ВР и да разбера кой е бил.
Време е да се връщам в пещерата. - Върви. Иди на моя таван и включи модема.
Да пусна модема. - Да. И когато се обадиш тук, кажи,
че си лекуващият лекар на Ланс. В противен случай няма да те свържат.
Лекарят на Ланс... - Запомни ли? Ще чакам.
Направи ли всичко, както ти казах? - Да.
Модемът включен ли е? Просто следи достъпа чрез главния компютър.
Надявам се, че ще проработи.
Тук е клиниката? - Аз съм д-р Гетуол. Свържете ме с
Ланс Джексън, моля.
Ало.
Кой беше?
Не мога. Много е тъмно. - Опитай.
Не мога.
Познаваш ли този човек? Може би е твой приятел?
Не знам.
Ланс, ако не ми кажеш, няма да мога да ти помогна.
Не мърдайте оттук, докато не ви кажа.
И нито дума. Нищо не се е случило, момчето ми.
Тормозил те е...
Бил е баща му.
Здравей. - Здрасти.
Отлично хвърляне.
Добре. Сега съм аз.
Играта с хъс е като летенето. - Не, нищо не може да се сравни с летенето.
Ти наистина обичаш да летиш? - Идея си нямаш.
Ланс. - Какво? - Ти много силно искаш отново да летиш, нали?
Искаш ли? - Искам.
Мога да ти намеря самолет, с който да летиш. Става ли?
Става.
Хей, Ланс, управлявай самолета.
Нищо не може да се сравнява с полета. Отместваш
рамките на пространството и времето.
Минеш ли определена скорост, ти вече не си обикновен човек.
Харесва ли ти?
Като знаеш, защо питаш?
Какво става? - Пожар!
Не, Ланс, на самолета му няма нищо. Само така ти се струва.
Горя!
Кой те нарани, Ланс? Кой те заключи в спалнята?
Кой беше?
Бил е баща ти, нали? - Не знаеш какво говориш.
Ланс! - Не! Ти не знаеш какво говориш!
Съжалявам, майор Джексън, но Вие нямате право да бъдете тук.
Бих искала да знам как ще ми обясните вашата... приумица?
Не обичам да бъда под ключ. - И двете знаем, че сте тук доброволно.
Нямам намерение да Ви налагам правилата на поведение, които
нарушихте с Вашата самоотлъчка.
Любопитна съм какво се крие зад това. Това ли е обичайното Ви поведение,
когато сте сред хора, облечени във власт?
Отговорете ми, беше ли Вашият баща авторитет в семейството Ви?
Мисля, че да. - Тогава Вашето предизвикателно поведение е следствие на болка и гняв,
свързани със загубата на Вашия баща?
Лекарят сте Вие. - Сидни, не ми давате никаква възможност
да Ви помогна.
Не знам защо изобщо седя тук и си приказвам с Вас. Тръгвам си.
Защо е цялата тази злост? Откъде се е взела?
Сигурно се дължи на нежеланието ми да се намирам тук.
Усещам, как не ми достига въздух. - Значи, Вие искате да избягате?
Моето предположение е, че се задъхвате, когато започнем да се доближаваме до
корена на проблема.
Какво означава това? - Това означава, че сте издигнали
около себе си дебела стена. И че дълбоко във Вас е погребано
нещо, реално до болка.
И какво лошо има в това? - Нищо. Но вашите спомени са откъслечни
и Ви преследват. Тук има нещо скрито.
Може би е за теб. А може би - за теб. Когато пораснете.
Посещенията са разрешени по-късно... - Вече Ви обясних какво смятам да правя.
Сър, само лекуващият лекар може... - Аз съм д-р Хърст. С какво мога...
Тук съм да взема сина си, Ланс Джексън. - Да го вземете?
Имам заповед за прехвърлянето му във военна болница.
При нас тези заповеди не важат.
Той е мой син! - Генерал Джексън, съветвам Ви
да се успокоите.
Аз не съм ваш пациент. Синът ми идва с мен. - Ще извикам охраната!
Всичко е наред, докторе. Ще говоря с него.
Извинявай, но онова, което правят тук с теб, е ужасно.
Карат те да си спомняш разни небивалци. Да си вървим вкъщи.
Никъде не отивам с теб. Достатъчно си ми навредил.
Полковникът заповяда да се проведе разследване. Ще присъстват юристи.
Може да се стигне и да трибунал.
Ако това се случи - и с двама ни е свършено. - Искаш да кажеш, с теб е свършено.
Тате, ти никога ли не мислиш и за мен? - Не е вярно.
Нима? Сторило ми се е. Чудя се, не е ли време да престана да се опитвам да ти угодя?
Ще се оправиш. Познавам генерали, които са имали сривове.
Не разбираш. Оправям се. И започвам да си спомням.
Не беше прав. - Ти даваше най-доброто от себе си!
Да. И заключваше сина си в спалнята?
Престани веднага. Всичко това може да ти навреди!
В главния компютър съм. Свържи се с генерала на този номер... Благодаря.
Дънк, ти си!
Ало.
БАУНТИ
Ланс! Удари ли се?
Дай да погледна.
Трябва да ти сложат шевове, малкия. Трябва ни кола.
Трябва да те заведа на лекар.
Тате, боли! - Трябва ми кола! Синът ми е ранен!
Боли ме! - Знам. Скоро ще зарасне и няма да личи.
Чакайте. Аз ще го взема.
Не разбирам.
Баба ми казваше: по-добре не се рови твърде надълбоко в човешкото съзнание.
Това е опасна територия. Той беше моят герой.
Ти имаш късмет. Поне си имал някой, с когото да разговаряш.
Някой е отговарял на въпросите ти. - Не разбираш. Аз го копирах във всичко.
А той се оказа чудовище.
Никога ли не се съмняваш в спомените си? - Разбира се, че не.
Но знаеш ли кое ме убива? Това, как играеше с мен баскетбол, когато бях дете.
А как карахме водни ски на езерото Пауъл.
Това също беше баща ми.
Дали причината не е в това място? С всички тези невротици наоколо,
може би вината не е у теб, може би просто... - Не знам, не знам...
Не мога да забравя всички тези спомени. Те са реални. И ми се гади от тях.
Ако си спомням нещо, значи то наистина се е случило, нали?
Не знам. - Да.
Възможно ли е да ти внушат спомени за нещо, пък то никога да не се е случвало?
Възможно е. Рядко, но се случва.
А как можем да определим, че това е внушение, а не забравени спомени?
Не е лесно. Истинският спомен изплува на повърхността, когато нещо го подтикне.
И само когато човек е готов за това. - А когато вярваш, че това се е случило?
Значи някой те насочва да си мислиш така. Което е от значение, доколкото то говори
повече за насочващия, отколкото за насочвания.
По-сложно е, отколкото изглежда, нали?
Какво имате предвид? - Сидни, било е нещастен случай.
Разкажи ми за него. Сигурно е било ужасно.
Става дума за теб, Сидни. И двете го знаем.
Длъжна си да се справиш с тези спомени, иначе те постоянно ще те преследват.
Опитах се да им помогна. Но се удавиха. - Кой се е удавил? Кой?
Татко и Сам. Не можах да ги достигна.
Опитах се... - И ти ли си щяла да се удавиш?
Кога се е случило? - Беше автомобилна катастрофа.
Паднахме от моста. Започнахме да потъваме и Сам започна да вика.
Значи със Сам сте били в колата и само ти си успяла да се измъкнеш?
Да. Мисля, че стъклото беше свалено.
И ти се спаси, а брат ти се удави? - Сестра ми. Саманта.
Мислех, че...
Опитай се да ми опишеш какво точно се случи.
Не знам. Не знам, не знам... Бяхме в колата, тя започна да пада,
а стъклото беше свалено.
И...?
И нечия ръка ме издърпа. Ръката ме хвана и ме издърпа.
Сидни, нека погледнем малко по-надълбоко. - Не мога. Прекалено опасно е.
Ще бъдеш ли така любезна да ми обясниш какво се случва?
Отивам си. - Плъховете напускат кораба?
Какво?! - Ланс смята да обвини генерала.
Е, и. Видях го във виртуалната реалност. - И откога взимаш за чиста монета
всичко, което се случва във ВР?
Друго обяснение не може да има. Той ни хвана. Чуй ме...
Не съм длъжна да ти го обяснявам. Знам, че го видях и толкова.
Да си чувала за Синдрома на фалшивите спомени? Човек отчаяно търси отговор
и вярва на всичко, което му кажат. - Нищо не съм му казвала.
Той сам ми показа. - О, нима.
Виж какво, информацията идва от подсъзнанието - или от моето, или от неговото.
В моето нямаше такъв спомен. - Нямало, казваш?
Не можеше да има.
БАУНТИ
Сид... ти си тук. Аз пък станах вир-вода, докато те намеря.
Ти какво, реши да изчезнеш ли? - А може би трябва, преди да съм ги
забъркала разни.
А по-конкретно? - Питах се дали Ланс не ти мъти главата
със спомени, които всъщност са мои.
И ти просто... замина? - Страхувах се да не заседна там.
Страх ме е. - Изоставеният кораб...
"Баунти". Сещаш ли се - бунтът на "Баунти"?
Да, видях го във виртуалната реалност на Ланс.
Интересно име. Има много значения. В Англия това е шоколадче с кокосов пълнеж.
Много е вкусно. И, разбира се, филмът от 1984-а година с Антъни Хопкинс.
Интересен филм. После идва свръхсекретният бомбардировач тип "стелт"...
Секретен бомбардировач? - Да, "Аврора Баунти". Една камара
безумно скъпи играчки за военните, играчки, които официално не съществуват.
Чакай малко. Щом не съществуват официално, тогава откъде знаеш за тях?
Списанието "СВРЪХСЕКРЕТНО". Абониран съм за него.
Излиза всеки месец. Помниш ли декемврийския брой?
Значи това са само теории? - Не знам дали са само теории.
Правителството отрича тяхното съществуване, но според мен те спокойно си летят над
главите ни.
И един от тези самолети се нарича "Баунти"? - Да. Май се вдъхновяват за имената им
в някоя сладкарница.
Тук е клиниката. - Ало. Бъдете така добра, свържете ме
с Ланс Джексън.
Един момент. Свързвам Ви.
Ало?
Благодаря. Следващият? Хаскел, ела ми тук.
Хаскел е свален.
Пиян си. - Не съм пиян, просто се забавлявам.
Забавните девици натръшкват взвод войници!
Ела при мен. Яко е. Всичко това е в наша чест.
Ей, чуйте ме всички! Ние успяхме! Ние летяхме на "Баунти", най-бързия
самолет на света!
А всички, които казваха, че няма да успеем, да вървят по дяволите!
Ние сме момчетата от "Баунти"!
Опс, забравих, че е секретно...
Какво е секретно?
Как какво? Секретното създаване на секретния бомбардировач.
Дори правителството не знае за него.
Баща ми може да постигне каквото си поиска, а ти казваше, че нищо няма да излезе.
Ние сме летяли с "Баунти"? - Разбира се, че летяхме.
Хаскел, ти да не си мръднал? Какво има, Хаскел?
Хей, Хаскел, какво ти става? Хаскел!
Хаскел. Горивото. Ние губим гориво. Катапултирай се. Чуй ме, Хаскел.
Скачай веднага! Не!
Слава Богу, при теб всичко е наред.
Тате? - Не можем само ние да печелим.
Понякога побеждават и другите.
А Хаскел загина... - Самоотлъчка. Но аз съм тук.
Всичко ще бъде наред. - Той е най-добрият ми приятел.
Бяхме от един отбор. - Играеш опасна игра.
Никой никога не трябва да узнае какво се случи.
А семейството му? Някой трябва да им съобщи. Аз трябва да го направя.
Хаскел е в самоотлъчка, разбра ли? - Не. - Ланс, това е нашата тайна.
Но, тате. - Обичам те прекалено много,
за да ти позволя да си съсипеш живота.
Не трябва да си спомняш нищо. Помниш ли на какво съм те учил?
Започнал ли си да хитруваш, хитрувай докрай.
Съмнението означава смърт.
Но вината беше моя! - Не, нищо не се е случило!
Не говори така!
А всичко това? - Погрижих се. Нищо не се е случило.
Това е единственият вариант. За твое добро е, момчето ми.
Притесняваме се за твоята кариера. - Но проектът беше твой!
Не можеш просто да разкараш отломките и - край!
Ако ми помогнеш, няма да има проблеми.
Ако ме накараш да забравя. Не искам нищо да ми напомня за това.
Неговият пръстен от Академията. Беше пръв във випуска.
Какво сте направили? - Помогнах му да забрави.
Промили сте му мозъка? - Не беше трудно, той не искаше да си спомня.
Сега искам. Благодаря.
Той знае. - Значи сме близо?
Да. Имало е бомбардировач. Никой не е трябвало да узнава
за катастрофата. Надявам се, че ще успее да си спомни. Решението е негово.
Частите пристигнаха ли? - Не знам, поръчах ги преди седмица.
Ще проверя.
Тук ли се забавляваш вече? - Любимата ми психиатрична пациентка!
Преди малко си мислех за теб. - Тези гайки ли ти напомнят за мен?
Свещи. Изглеждаш прекрасно. - Благодаря. Ти - също.
Ходеща реклама на психоанализата.
Случиха се много неща. - Да. Когато това лайно попадна във вентилатора,
си помислих, че никога няма да се съвзема.
И как успя? - Когато си върнах спомените.
Не знам откъде, но знаех, че този път това е истина.
Баща ми не ме е тормозил като дете, той ме предаде когато пораснах.
Имал ли си желание да не си спомняш абсолютно нищо?
Не. Почувствах облекчение.
Виждал ли си го напоследък? - Сега е много зает, бяга от репортерите.
Разказах в Отдела за специални разследвания какво се е случило и всичко излезе наяве.
Ти преживя тази буря. - Да, наистина.
Преживях я. Ако не беше д-р Хърст, можеше и да не успея.
Сид, аз пак ще летя. Може би ще взема и теб.
Би било страхотно.
Трябва да вървя.
Палиш огъня и не оставаш да погледаш въглените.
Знаеш ли какво, Сидни, по-добре е човек да казва истината.
Боли. Но си струва.
Да.
Ще се видим ли пак?
Ланс, преживя ли бурята? - Ако не беше д-р Хърст, можеше
и да не я преживея.
Ало.
Домът ми.
Гледайте, изучавайте. Във всяка стая се крие тайна.
Страхувам се. - Разбирам. Но Вие трябва да си спомните,
Сидни, и няма от какво да се страхувате - аз съм с Вас.
Просто отворете вратата. Която и да е.
Коя от тях? - Вие избирате.
Д-р Хърст, аз...
Сидни, ставай! Тръгваме. - Какво правиш, татко?
Къде отиваме? - Тихо.
Тихо, тихо. Тихо.
Не мърдайте, докато не ви кажа.
Трябва да вземем това. - Не ви вярвам!
Не дължа нищо на Комитета. Искам да изляза от играта.
Не се шегувайте с нас, професоре.
Виждала съм този пръстен... Пръстенът...
Виждала съм го.
Влез в лабиринта.
Ти си се обаждала? - Делото на Ланс е затворено.
Благодаря. - Откъде имаш това?
Обидих ли те с нещо? - Кой ти е дал това?
Стига игрички. Искам отговори, Оливър.
Виждаш ли го? Книгата ме доведе до него. Какво е това?
Прилича ми на печат. - Печат на тайно общество?
Може би Комитетът? Какво са направили с баща ми?!
Ще се върна, когато се успокоиш. - Не.
Оливър, важно ли е това за теб?
Съдържанието? Да, и ти много добре го знаеш. - Но баща ми не ви е казал нищо.
А защо пък аз да съм длъжна? Ти ме използваш, за да разбереш кода.
Комитетът ли уби баща ми?
Не, разбира се. - Лъжеш.
Какво правиш. Недей. Сидни. Сидни!
Сидни! Сидни!
Сидни. Истината ли искаш? - Да!
Той беше един от нас. - Лъжеш.
Беше член на Комитета.